Asteroizii sunt rivalii Pământului.
Ne-au atacat lumea timp de miliarde de ani.
Durează câteva secunde să creezi așa ceva.
Acum 50.000 de ani a fost o zi urâtă pentru orice creatură.
Dar totuși, asteroizii sunt o resursă valoroasă;
bolovani giganți plini de materiale valoroase,
lumi de gheață în miniatură cu mai multă apă curată decât Pământul.
În cele din urmă, asteroizii pot să fie o trambulină
unde într-o zi vom putea părăsi întregul sistem solar.
Asteroizii sunt creatorii planetei.
Fără ei, lumea noastră nu ar fi aici.
Existența noastră se datorează lor.
Ei sunt cei care dau și cei care iau viața.
Cum Funcționează Universul - S02E07 "Asteroizii"
Traducerea și adaptarea Richard Nasta
Noaptea, cerul e plin de stele, galaxii, planete și steroizi.
"Asteroid" înseamnă "ca o stea."
Chiar și-n cele mai bune telescoape
arată exact ca un punct de lumină pe cer.
Sunt bolovani cosmici și sunt cu miliardele,
de la mărimea unei mașini până la giganți de mii de km.
Împreună au de de spus o poveste despre cum am apărut noi.
Pământul a fost creat de asteroizi.
Acum 4.5 miliarde de ani, sistemul solar este un vârtej cosmic, vast.
Praful se adună pentru a crea asteroizii.
În sistemul nostru solar și în orice alt sistem,
primul obiect creat; prima piatră mare;
înainte de formarea planetelor sunt în mare parte asteroizii.
Nu sunt încă planete.
În schimb, trilioane de pietre și roci se învârt în jurul noului Soare.
Ar fi un loc foarte ciudat, un fel de "du-te vino"
a tuturor obiectelor învârtindu-se în jurul Soarelui.
Și sunt milioane de asteroizi de acest fel
însă sunt de mărimi diferite și de forme diferite.
Acești asteroizi antici vor forma sistemul solar.
Ei sunt fundația planetei noastre.
Miliarde de asteroizi mici trebuie să se strângă pentru a face o planetă.
Dar asteroizii se mișcă cu mii de km pe oră.
Să se apropie este foarte greu.
Suntem la cursa de mașini
să vedem cum a arătat sistemul nostru solar la început.
Mașinile de mare viteză cauzează stricăciuni.
Bucăți din mașini sar.
Coliziunile asteroizilor sunt la fel.
Să se unească, cumva trebuie să se lovească și să rămână așa.
Mașinile de cursă ne arată cum se întâmplă acest lucru.
Se mișcă rapid dar toate în aceiași direcție,
exact ca asteroizii de la începutul sistemului solar.
Când se întâmplă coliziunea, sunt relativ blânzi.
În loc să se spargă, se unesc.
Aceștia sunt planete în devenire.
Merg în aceiași direcție cu aceiași viteză
și încep să se unească
și așa încep planetele să se formeze.
Asteroizii se adună formând o stâncă imensă,
exact ca două mașini ce rămân lipite.
Pe cum se lovesc mai mulți asteroizi, grămada devine mai mare.
Construind planetele așa ar dura miliarde de ani.
Însă planetele au fost formate în câteva milioane de ani.
Cum?
Când grămada este de mărimea unui munte,
gravitatea mărește procesul.
Gravitatea a început să devină importantă
când erau de mărimea unuia din munții Rocky,
ca și Pikes Peak din spatele meu.
Când au fost de câțiva km
au avut destulă masă
încât gravitatea lor să înceapă să atragă material.
Dacă Pământul n-ar fi aici
și dacă era dor Pikes Peak la câțiva km distanță,
aș începe să plutesc către el, din ce în ce mai repede,
accelerând întregul proces până când m-aș lovi de el.
Gravitatea m-ar fi atras spre el.
M-ar fi atras până aș fi lovit muntele.
Asteroizii mai mari sunt munți în spațiu.
Sistemul solar timpuriu e plin de ei.
Gravitatea lor atrage alți asteroizi către ei.
Cu cât devine un asteroid mai mare,
cu atât atrage mai multe roci și devine mare mai repede.
În acel moment, evenimentele se întâmplă foarte repede.
Ar atrage rocile către el și-ar crește foarte repede.
Unul din acești munți timpurii continuă să crească
până când nu mai există nicio rocă de atras.
Nu mai e un asteroid.
E o tânără planetă; Pământul.
Toate planetele, chiar și Pământul,
existența lor se datorează faptului că au fost asteroizi atunci.
Așa se formează planetele pietroase;
asteroizi unindu-se până când nu mai sunt.
Mercur, Venus, Pământ și Marte
sunt asteroizi crescuți.
Dar dincolo de Marte, ceva a mers prost.
Nu sunt planete pietroase.
În schimb, miliarde de pietre și bolovani
ce nu s-au unit niciodată; cureaua de asteroizi.
În spațiu, construcția s-a oprit
înainte ca o planetă pietroasă să se formeze;
din cauza lui Jupiter.
Giganți de gaz s-au format deja în jur.
Jupiter e imens.
E o gorilă de 362 de kg.
Domină totul gravitațional.
Acum 4.5 miliarde de ani, gravitatea lui Jupiter a fost dezastru.
Arunca asteroizi în toate direcțiile.
Bolovani giganți aruncați de pe traiectoria lor
pe niște căi haotice extreme.
Mașina de curse se termină și cea de distrugere începe.
Odată ce Jupiter e implicată,
sistemul solar începe să arate ca un ring de distrugere;
rocile se lovesc unele de altele, mergând în toate direcțiile.
O ciocnire cosmică;
rocile se lovesc una de alta în toate direcțiile,
coliziuni violente și haotice.
Aceste roci nu se unesc.
Se sfărâmă și crează cureaua de asteroizi.
Coliziunile violente încă se întâmplă în cureaua de asteroizi.
În 2010, Telescopul Hubble Spate a surprins acest lucru;
efectul unei coliziuni foarte rapide.
Asteroizii pot atât să creeze cât și să distrugă.
Dacă se unesc toate ușor, se creează planetele.
Prea multă violență și ai de-a face cu cureaua de asteroizi;
miliarde de roci și bolovani,
un cimitir pentru o planetă ce nu s-a format niciodată.
Cureaua de asteroizi este un tărâm misterios,
plin de pericole și plin de promisiuni,
o nouă frontieră așteptând să fie explorată.
Asteroizii sunt la fel de diverși ca planetele sau Lunile.
Unii sunt metalici, alții pietroși și alții de gheață.
Unii au propriile Luni.
Vin în tot felul de forme și de mărimi...
De la bolovani până la lumi în miniatură.
Și sunt peste tot.
Sistemele solare au propriile lor curele de asteroizi.
Steaua Epsilon Eridani este doar la 10 ani lumină distanță.
Nu are una ci două curele de asteroizi.
O altă stea are o curea mai mare de 25 de ori
decât a noastră.
Dacă locuiești pe o planetă în acel sistem solar,
cureaua de asteroizi va arăta mult mai luminoasă decât Calea Lactee,
o dungă mare noaptea pe cer.
Curele de asteroizi sunt resturile lăsate-n urmă
după ce s-au format planetele,
ca să ne poată spună despre sistemul lor solar.
Cureaua noastră de asteroizi este plină de diversitate;
milioane de asteroizi ciudați, fiecare cu propria poveste.
Însă de abia dacă le-am explorat.
Asta-i pe cale să se schimbe.
Prima misiune în cureaua de asteroizi este în desfășurare; sonda Dawn.
Scopul ei?
Să exploreze misteriosul tărâm distant.
Vom învăța mai multe despre curele de asteroizi principale
din această misiune decât știm în acest moment
de când am descoperit cureaua de asteroizi prima oară.
În iulie 2011, Dawn ajunge la prima sa țintă
și trimite acasă aceste imagini.
Vesta este al doilea asteroid ca mărime din curea.
Aproape c-a devenit o planetă.
Apoi gravitatea imensă a lui Jupiter i-a oprit creșterea.
Astăzi este o lume în miniatură.
Una din greșelile comune despre cureaua de asteroizi
este că acele lucruri sunt foarte mici.
Dar unii din cei mai mari asteroizi
sunt mai degrabă ca niște planete secundare.
Sunt de câteva sute de km lungime.
Vesta are chiar și-un munte de trei ori mai mare decât Everest.
Mark Sykes este co-investigatorul acestei misiuni.
Este doar un entuziasm
pentru că vezi o nouă lume pentru prima oară
și știi foarte bine cât de periculos este să explici ceea ce vezi.
Vesta este ca o copie a Pământului când era bebeluș
când era doar de mărimea Arizonei.
Vedem poate cum arată o planetă terestră embrionică exact ca Pământul
arătând așa în primele milioane de ani din istoria lui.
Sonda Dawn a aflat că miezul asteroidului Vesta este din fier, ca al Pământului;
dovadă că miezul Pământului s-a format când era încă tânăr.
Această lume uimitoare ne oferă o oglindă
a trecutului Pamatului.
Vedem lucruri la care nu ne-am așteptat, dar asta face să fie amuzant.
După Vesta, sonda Dawn va merge
în curele de asteroizi din spațiu
să exploreze o lume de gheață, de patru ori când Vesta.
Acolo, Dawn trebuie să rezolve un alt mister
despre trecutul Pământului;
de unde vin oceanele noastre?
Cureaua de asteroizi este antică, violentă și îndepărtată.
Sute de milioane de km distanță de Pământ.
Dar nu toți asteroizii rămân în cureaua de asteroizi.
Pot să vină prin tot sistemul solar.
Suprafața Lunii are un trecut violent.
Un bombardament cosmic masiv.
Vedem dovezile în fiecare noapte când Luna iese la iveală.
Ce vedem?
O lume nefertilă, ciupită de vărsatul de vânt.
Dovezi cum că a fost o ploaie intensă de asteroizi
și că reziduurile ce-au venit din spațiul cosmic,
au desfigurat complet suprafața Lunii.
Milioane de cratere acoperă Luna,
inclusiv cel mai mare din sistemul nostru solar,
2.414 km lungime,
plină de alte sute de cratere mai mici.
O furtună de asteroizi a lovit Luna acum 4 miliarde de ani.
Și dacă asta s-a întâmplat Lunii,
trebuie să se fi întâmplat și Pământului.
Pământul este mult mai mare, o țintă mult mai mare în spațiu.
Pentru fiecare crater ce-l vedeți pe Lună,
trebuie să vă gândiți la vreo 50, 60 de cratere aici pe Pământ.
Impactele de atunci cred c-au fost îngrozitoare.
În fiecare săptămână, un obiect gigantic să vină din spațiul cosmic
făcând o gaură imensă în planetă Pământ.
Îi spunem bombardamentul greu întârziat.
Timp de 200 de milioane de ani a plouat cu bile de foc din cer.
Impactul a provocat cutremure mai mari decât orice am avut în prezent.
Uragane de 16.000 de km/h au rupt atmosfera primitivă a Pământului.
Dar asteroizii aduc și-o substanță nouă pe Pământ.
Unii asteroizi conțin gheață,
apa înghețată ce se topește la impact.
Fiecare asteroid aduce câte ceva.
Dar ar putea asteroizii să aducă destulă apă
să acopere două treimi din planetă?
Una din întrebările pe care le avem e cum a ajuns apa pe Pământ.
Pentru că pe Pământul original, credem c-a fost cald și foarte uscat.
Sonda Dawn de la NASA tinde să afle asta.
Cureaua de asteroizi conține asteroizi de gheață și acum
în cele mai îndepărtate și reci părți.
În 2015, Dawn va ajunge pe cel mai mare asteroid din sistemul solar, Ceres.
Ceres e o treime din masa întregii curele de asteroizi
și de patru ori mai mare decât orice alt asteroid cunoscut.
În mare parte arată a gheață pură.
Ceres are un interior pietros și-o mantie plină de gheață.
E destul de departe de Soare, e destul de rece și de aia-i stabil.
Ceres e de 965 de km de lat,
însă ar fi aici mai multă apă înghețată decât toată apa de pe Pământ.
Proba Dawn va afla cu siguranță.
Dacă Ceres conține atât de multă gheață,
ne-ar putea ajuta să aflăm de ce Pământul are așa multă apă.
Când asteroizii au bombardat Pământul acum 4 miliarde de ani,
corpuri masive de gheață ca Ceres
ar putea aduce o cantitate masivă de apă.
Apă în formă de gheață, a coborât din ceruri
să creeze oceanele de pe Pământ.
Și nu doar oceanele.
Norii, râurile...
ghețarii poate să fi venit din spațiu.
Sonda Dawn ar putea afla ceva
ceva mai important, pe Ceres.
Va putea descoperi un ocean sub gheață,
o mantă interioară de apă lichidă,
topită de căldura miezului planetei mici.
Viața depinde de apă.
Unde găsim apă, găsim și viață.
Dacă-i un ocean lichid sub aceiași suprafață,
pune întrebarea dacă s-ar putea sau nu să existe viață acolo.
Viața extraterestră ar putea fi început în cureaua de asteroizi.
Ceres ar putea fi casa vieții
înflorind sub suprafața oceanului.
Dacă asteroizii ca Ceres pot susține viața,
asta ne-ar spune cum a început viața pe Pământ.
Acum 4 miliarde de ani,
asteroizii au bombardat tânărul Pământ.
Au adus apa și poate c-au adus și viața.
De la cureaua de asteroizi la noile oceane ale Pământului...
Organismele primitive au prosperat
și-ncele din urmă au evoluat în creaturile Pământului.
O planetă plină ochi de viață.
Strămoșii noștri poate c-au ajuns aici din cureaua de asteroizi.
Poate că aceste mici lumi ar putea fi incubatoarele vieții
în sistemul nostru solar,
poate că și-n alte sisteme solare în jurul altor stele.
Asteroizii pot să aducă viața pe lumi prin tot Universul.
Dar pot să aducă și moartea.
Asteroizii sunt cruciali pentru viața din Univers.
Dar odată ce viața începe, asteroizii o pot și termină.
Asteroizii chiar au două părți.
Au o parte a creației și una a distrugerii, combinate.
Planeta Pământ este chiar în bătaia puștii.
Am ajuns să realizăm ca în ultimii ani
că trăim în această galerie de trageri cosmică.
Astronauții au fost martori la aceste lucruri.
Când am zburat pe Apollo 9 și-am ieșit din nava spațială,
e foarte probabil să fi fost lovit de un foarte mic asteroid.
Dar ar face o gaură în costum.
Majoritatea obiectelor din vecinătatea Pământului sunt mici,
dar se mișcă cu câte mii de km/h.
Costumele sunt foarte bine construite fapt pentru care sunt atât de grele.
De asta n-a fost nici un costum penetrat.
Chiar și Pământul are o protecție
față de toți asteroizii mici, atmosfera.
Când un asteroid intră-n atmosferă, se arde.
Pot să-mi amintesc,
într-o noapte ne uitam spre Pământ
și continuam să mă gândesc c-am văzut o lumină ocazională,
dar n-am fost sigur.
Și apoi am realizat că desigur, ne uităm la stele căzătoare.
Majoritatea oamenilor nu realizează că în orice seară,
dacă te întinzi pe iarbă și te uiți noaptea la cer,
vei vedea stele căzătoare, multe căzând în fiecare oră.
Majoritatea stelelor căzătoare sunt cât un grăunte de nisip.
Arse.
Dar roci mult mai mari pot să ne lovească pământul.
Uite dovada, craterul din Arizona,
făcut de un asteroid având 45 m lungime.
Puteți vedea forța imensă ce-a excavat aici
și mai puteți vedea straturile de material
ce-au fost întoarse în timp ce craterul era excavat
și așa, unele roci de aici
sunt întoarse cu susu-n jos de unde erau inițial.
Cred c-au fost milioane de impacte de acest gen în trecutul Pământului.
Și vor mai fi.
Imaginează-ți un oraș unde un crater e acum.
Poți vedea cum o bilă de foc vine din cer foarte repede.
Chestia asta se mișca cu 12 km/s așa că n-ar dura foarte mult
să străbată cerul și să lovească pământul.
Căldura mingii de foc va arde suprafață.
Dar majoritatea deteriorării vine după impact.
Odată ce atinge pământul, durează câteva secunde să se creeze.
Într-un timp foarte scurt, o energie foarte mare
și-un efect devastator foarte mare.
Asteroidul este obliterat.
Un șoc imens generează vânturi
de 6 ori mai puternice decât un uragan.
Suflul ce vine de după impact se intine pe câțiva km
și reziduurile ar distruge clădirile și casele.
Dacă ar lovi astăzi,
asteroidul din craterul respectiv ar distruge un oraș complet.
Dar asteroidul ce-a făcut craterul a fost mic.
A fost ca un fragment dintr-un asteroid mult mai mare.
Orice-ar fi fost ce-a făcut acel crater, n-a fost mare.
Probabil c-a fost de 45 de m, nici măcar cât un teren de fotbal.
Sunt milioane de asteroizi mult mai mari.
Aceia ar cauza mult mai multe stricăciuni, orașe distruse și altele.
Asteroizii mai mari de jumătate de km, ne-ar distruge civilizația,
ar fi criminali globali.
Știm asta pentru că s-a întâmplat deja.
Sunt urme peste tot.
Sunt dovezi de impacte imense peste tot prin lume
și se află chiar sub picioarele noastre.
Și de fapt, în unele locuri, este chiar sub nasul nostru.
Ca aici în Colorado de Sud.
Acest strat de rocă colorată, aia-i limita KT.
Și e numită limită pentru că marchează limita
dintre două perioade diferite.
Tot ce-i din jos,
din jos de limita KT are dinozauri în ea.
Tot ce-i peste, n-are dinozauri.
Așa că marchează timpul când dinozaurii au dispărut.
Stratul este bogat într-un element numit iridiu.
E rar pe suprafața Pământului dar foarte comun la asteroizi.
Dacă un asteroid gigant ar veni și-ar lovi Pământul,
ar da tot praful la o parte, iar iridiul din interiorul asteroidului
s-ar stabili într-un strat peste tot Pământul
și exact asta s-a întâmplat aici.
Amprenta clară a unui asteroid.
Trebuie să fi fost niște dimineți perfecte înainte de impactul asteroidului
când terenul dinozaurilor a fost
așa cum a fost timp de milioane de ani.
Apoi ar fi văzut ceva pe cer, ceva foarte luminos, foarte cald.
Asteroidul este de 9 km lungime, destul de mare să distrugă planeta.
Asteroidul a venit aici și-a format acest strat,
a fost foarte masiv și s-a mișcat foarte repede
și când a avut impact cu Pământul,
energia a fost transformată într-o explozie, una foarte mare.
Are forța unei 5 miliarde de bombe ca cea de la Hiroshima.
Bucăți mari de Pământ aruncate-n spațiu,
apoi începe ploaia; o ploaie de bulgări de foc.
Focurile sălbatice peste tot globul.
Limita KT este un strat de funingine
și e o indicație că aici au fost focuri globale,
că totul de pe Pământ a fost în flăcări
după ce s-a întâmplat asta.
Pământul cade într-un întuneric,
până când vine iarna, extincție în masă.
Te poți gândi la asta ca la o catastrofă ecologică
pentru că s-a întâmplat totul deodată.
A fost o zi incredibil de proastă pentru planeta Pământ.
O reamintire a amenințării din spațiu.
Asteroizi de această mărime ne va lovi din nou.
Vom dispărea la fel cum au dispărut dinozaurii.
Pământul va fi apoi ocupat de gândaci, insecte.
Ele vor fi cele ce vor moșteni acest Pământ.
Dar să sperăm că se va întâmpla peste o perioadă lungă de timp.
Omenirea este sortită pieirii?
Sau putem eschiva soarta?
Asteroizii au construit lumea noastră.
Ei au adus apă.
Ei au omorât dinozaurii și-au făcut loc altor specii.
Dar asteroizii sunt și-o amenințare.
Știm cu siguranță că vor fi impacte imense în viitor,
așa că nu-i o întrebare de "dacă, " ci mai de grabă de "când."
Un impact al unui meteorit atât de mare este o dată-n 100 de milioane de ani.
Încă mai este timp.
Dacă vrem să supraviețuim, trebuie să ne pregătim.
Trebuie să găsim asteroizii,
să aflăm dacă se îndreaptă spre Pământ,
apoi să-i oprim.
Și nu-i ușor.
Dar poate să fie posibil.
Din fericire, este o diferență între noi și dinozauri.
Avem telescoape
și putem afla vești despre un eventual impact.
Asteroizii sunt mult mai mici decât stelele și planetele.
E greu să le vedem căzând.
Să ții evidența lor, îți trebuie un telescop imens
ca cel din Observatorul Arecibo din Puerto Rico.
Chiar acum sunt în vârful celui mai înalt telescop din lume
și acest loc poate să fie cea mai bună apărare
împotriva unui eventual atac al steroizilor.
Vasul vast se întinde pe 304 m.
Și nu-i doar cel mai mare telescop din lume,
e și cel mai mare radar din lume.
Când te gândești la folosirea radarului pentru a depista avioanele ce-s pe cer,
acesta e mult mai puternic,
încât poate depista obiecte ce se apropie de noi de la milioane de km distanță.
Spre deosebire de-un telescop, radarul poate măsura distanța obiectului
și să ne arate exact unde se află.
E perfect pentru depistarea asteroizilor.
În 2004,
astronomii au depistat un asteroid de mărimea unui stadion
îndreptându-se spre Pământ.
Numele lui,
"Apep", după zeul egiptean al distrugerii.
Ziua în care ne va lovi, 13 aprilie, 2029, vineri ziua 13.
Apep a fost primul obiect aproape de Pământ
când astronomii sunt cu adevărat speriați.
Pare să fie o șansă de 1 la 30 ca ceva catastrofic să se întâmple.
Arecibo intră în acțiune
împotriva celei mai mari amenințări depistate vreodată.
Apep ar putea distruge întregile țări.
Dar calea asteroidului este încă nesigură.
Ne-ar putea lovi sau ar putea rata.
Doar Arecibo ne poate spune cu siguranță.
Telescopul Arecibo
a fost capabil să reducă nesiguranțele lui Apep până la 98%.
Ne-a spus că nu există nicio șansă să ne lovească în 2029.
Dar va fi pe aproape.
Apep va trece aproape de Pământ decât de Lună,
mai aproape decât orice satelit de comunicare.
Avem instrumente puternice de detectare a asteroizilor.
Cumva, vom găsi unul ce ne va lovi Pământul.
Cum ne putem proteja?
Strategia evidentă este să distrugem asteroidul
înainte să ne distrugă.
Dar asta ar fi riscant.
Nu vrei să-l arunci în aer
pentru că l-ai putea împărți în două, trei sau cinci bucăți
iar toate acele bucăți ar lovi Pământul
și va eradica mult mai multă lume.
Aruncând în aer un asteroid ar face mai multă pagubă decât bine.
Mai bine l-am face să ne rateze complet.
Când un asteroid se îndreaptă spre Pământ,
viitorul lor se întâlnesc.
Și amândouă vor ajunge acel punct deodată.
Imaginează-ți că Pământul este un marfar
iar asteroidul este o mașină,
amândouă îndreptându-se spre o încrucișare.
Dacă ajung în acel punct în același timp,
se vor ciocni.
Cea mai bună cale de-a evita impactul nu e să evităm trenul,
este să-i dăm pedală sau să punem frână.
Dacă poți trece înainte ca trenul să ajungă acolo
sau să aștepți până trece trenul și apoi să treci tu,
așa vrem să facem și cu asteroizii,
doar să ne asigurăm că asteroidul și Pământul
nu-s în același loc în același timp.
Încetinind mașina, o să ratăm trenul.
Așa vom evita o coliziune.
Dar asteroizii nu au frâne.
Avem nevoie de-o altă cale să le schimbăm viteza.
O abordare este să folosim gravitatea asteroidului.
Pentru un asteroid mic, tot ce-ți trebuie este o navă spațială mare
chiar lângă asteroid.
O navetă va dă târcoale suprafeței asteroidului.
Poți avea încredere în navetă că nu va lăsa asteroidul să ne lovească
și așa e ca un tractor gravitațional,
folosind gravitația ca un fel de tractare pentru a muta asteroidul din calea noastră.
Cu timpul, gravitatea dintre ele va încetini asteroidul destul de mult
încât să rateze Pământul.
Asteroizii ne-ar putea forma viitorul într-un alt fel.
I-am putea transforma dintr-o amenințare mortală
într-o resursă prețioasă.
Asteroizii sunt o forță creativă.
Ei construiesc planete.
Ele aduc apa.
Dar mai sunt și distrugătoare.
Asteroizii sunt buni cât și răi.
În urmă, au dus materiale pentru viață.
Mai târziu, pot distruge viața.
Asteroizii aduc violență și moarte.
Dar viața poate că n-a fost mereu în pericol.
În cele din urmă, dacă viața devine destul de inteligență,
poate trimite obiecte în spațiu
să distrugă sau să mute asteroizii ce ne amenință.
Avem tehnologia de-a vira asteroizii.
Asta înseamnă că-i putem trata nu ca pe-o amenințare
ci ca pe-o oportunitate.
I-am putea mina.
Mulți dintre ei ascund resurse minerale minunate.
Așa că asteroizii, într-un fel, sunt mine de aur pe cer.
Nu-s doar mine de aur.
Sunt mine de zinc, de aluminiu, de platină.
Doar un asteroid de mărime medie poate conține minerale
valorând mii de miliarde de dolari.
Dar prima oară, trebuie să ajungem la asteroizi.
Pe 15 aprilie 2010, președintele Obama a anunțat un nou plan.
Până-n 2025,
așteptăm o navă spațială desemnată curselor lungi
să ne permită să începem prima misiune dincolo de Lună în vastul spațiu.
Vom începe prin a trimite astronauți pe-un asteroid pentru prima oară-n istorie.
Ironic, cel mai aproape asteroid este cel ce amenință Pământul.
Pe cum trece pe aici, o navă spațială s-ar putea întâlni cu asteroidul.
Chiar dacă asteroizii vin atât de aproape,
minându-i sună prea frumos să fie adevărat.
Motivul pentru care nu minăm cureaua de asteroizi astăzi
și să lăsăm programul spațial să lucreze singur
este datorită costului.
E nevoie de-o cantitate imensă de combustibil și expertiză
pentru a aduce un asteroid din spațiul cosmic.
Dar poate că nu avem nevoie să aducem mineralele pe Pământ.
Putem folosi resursele asteroizilor să construim centre în spațiu.
Nu trebuie să construiești o stație spațială.
E deja acolo.
Nu ai nevoie de protecție pentru că poți săpa solul și materialul poate fi scut
împotriva radiațiilor și micro meteoriților.
Într-un fel, gândește-te la un asteroid ca la o stație spațială deja creată.
Gravitatea scăzută face ca plecarea și venirea să fie ușoară.
E destulă apă și materiale de construcție de care coloniștii ar avea nevoie.
Așa că într-o zi, când vom coloniza cureaua de asteroizi
și trebuie să construim orașe acolo,
acolo vom găsi depozite valoroase de metale, chiar în cureaua de asteroizi.
Un lanț de orașe în spațiu întinzându-se pe miliarde de km.
Și nu doar orașe, ci și fabrici,
pentru a transforma metalul din asteroizi în navete spațiale.
Poate că asteroizii ar putea oferi destul metal,
pentru a construi o navă spațială.
Așa că undeva între Marte și Jupiter,
poate să fie o șansă pentru viitoarele navete spațiale.
În cele din urmă, asteroizii sunt trambulina
care într-o zi, vor pleca din întregul sistem solar.
Asteroizii au creat Pământul.
Poate că au și adus viața aici.
Și în viitor, asteroizii ar putea ajuta oamenii să plece de pe Pământ
să colonizeze galaxia.
Într-un fel, asteroizii ne atrag în spațiu,
fie să ne protejăm fie să ne extindem locuințele.
Civilizațiile avansate din tot Universul
ar putea folosi asteroizii ca pe-o trambulină către stele.
Omenirea ar putea intra curând în era asteroizilor.
Traducerea și adaptarea Richard Nasta